Smireno...
Opuštaš se sve više i više...
Sad zamisli platno...
Filmsko platno koje se stvara pred tobom.
Zamisli na njemu bilo koje mesto koje voliš.
Koncentriši se na svoje disanje.
Pomozi svom telu da se opusti... Oseti kako je smireno.
Ne moraš to da menjaš. Samo ga pusti da dolazi i odlazi.
Dolazi i odlazi...
Sad...
Tu si...
Obrati pažnju na detalje...
Boje...
Teksture...
Svetlost...
Toplina. Oseti toplinu...
Dozvoli tom tihom obzoru da se razvije pred tobom.
Osećaj mira je beskrajan...
Pljušti kiša
Da li si siguran da je ovo zatvoreno?
Da li si sad smireniji?
Pa, nije to lako. Sa tim pogledom koji imam ispred sebe.
Kojim pogledom?
Mogu da vidim kroz tvoju suknju.
Pravi si kreten! Da znaš, neću više da ti čitam.
Osim toga, skoro da je vreme. Idem da je pokupim.
Dobro, ustaću, i napraviti kafu.
Da li želiš da pustim neku muziku?
Može, bilo šta.
Ok, ostaviću te sa tvojim Vagnerom.
Vidimo se uskoro.
MORE U NAMA
Julija, uđi u auto. Smrznućeš se.
Ti si Gene, je li? Ja sam Mark, ćao.
A Julia?
Izgleda da se Galiciji ne sviđamo.
Da, pa, februar je.
Kako je prošao let?
Dobro. Konačno se upoznajemo.
Da li bi ti smetalo da pođeš sa mnom, automobilom?
Dogovorili smo se da će samo jedna osoba doći.
Da, naravno.
- I..? - O, Mark? Ovde je samo da uzme zapise.
- Ok. Da li mu veruješ? - Da. Pa...on radi u firmi.
Vidi, nisam sigurna da paziš na ono što Ramon treba da napravi.
Naravno da znam šta Ramon treba da napravi. Pričali smo o tome.
Danas, to si ti, zatim novine, pa posle televizija.
Ramon se boji da bi nas ovo moglo odvesti u krivom smeru.
Sve što ti mogu reći je da sam tu da uradim sve kako najbolje znam.
Nadam se...
I da te podsetim, ovo je meni jako važno.
Nije samo posao...
Veruj mi. Razumem Ramona jako dobro.
Zdravo. - Zdravo.
Zovem se Julia.
Ti si advokat?
Ovo je Manuela. Ramonova svastika.
- Da li ti treba pomoć? - Ne, ne. U redu je.
Stigli su.
Zdravo. - Zdravo.
Oprostite što vam ne pružam ruku.
Kako je?
Rekli su mi da si malo nervozan.
- Pa, da vidimo. Prva stvar je doručak. - Kada?
9:30. Nemoj misliti da volim rano da ustajem.
- Posle toga, slušam malo radio. - Šta voliš da slušaš?
- Od svega po malo. Uglavnom rasprave. - Voliš rasprave?
Da, da. Volim zabave.
Vidi. Ovo je moj računar.
Da li si ga ti napravio? - Da, volim praviti izume.
Moj otac i nećak ih također prave.
Odjednom si tako ozbiljan.
Zašto umreti?
Pa, da vidimo. Želim umreti zato što za mene živeti ovako... nema smisla.
Mogu da razumem kad se drugi paraplegičar oseti uvređenim kad kažem da živeti ovako nema smisla.
Ali ne sudim nikome.
Ko sam ja da sudim drugima koji žele da žive?
Zato tražim da ne budem osuđivan od osoba koje mi pomažu da umrem.
I misliš da će neko da ti pomogne?
Pa, to zavisi od onih koji se na to odluče. Ako mogu da pobede svoje strahove.
To i nije nešto posebno. Smrt je uvek bila tu i uvek će biti.
Na kraju svi stignemo tamo. Svako od nas. To je deo nas.
Zašto su tako iznenađeni time što kažem da želim da umrem?
Kao da je zarazno.
Ako budemo išli na suđenje, pitaće te zašto ne potražiš druga rešenja za tvoj invaliditet.
Zašto odbijaš invalidska kolica?
Da prihvatim kolica bilo bi kao da prihvatam mrvice onoga što je nekad bila sloboda.
Vidi, ti tu sediš na manje od dva metra od mene.
Šta su dva metra?
Beznačajna razdaljina za svako ljudsko biće.
A za mene, ta dva metra, potrebna da stignem do tebe i dodirnem te, nemoguća su putanja...
...fantazija, san...
Zato želim da umrem.
Tri sata su prošla, Ramon.
Ona me mora okrenuti.
Da li bi ti smetalo da pričekaš dole?
Zvao nas je pre godinu dana. Hteo je, doslovno, da mu pomognemo da umre.
Rekao sam mu da mu možemo pružiti legalnu psihijatrijsku pomoć. Ali nismo hteli da mu stavimo cijanid u usta.
Bio je jako ljut. Nazvao nas je lažovima. Morala sam da spustim slušalicu.
Nekoliko dana kasnije zvao je ponovo, smireniji. Bila sam iznendađena koliko je bio odlučan.
Da li je ikada oklevao? - Nikad.
To je vrlo važno.
I koliko dugo je već takav? - 26 godina.
Njegova majka je brinula o njemu, a kad je ona umrla, njegova svastika je nastavila.
Kako se osećaš?
Dobro, ova ruka... malo više...
Promeniću kateter.
Ne sad, Manuela. - Sad je baš vreme. Pusti neka čekaju.
Udata je za Hozea, Ramononovog brata.
Žive od njihove farme i voćnjaka.
I šta ti misliš o tome?
Ideje su slobodoumne.
Ali mislim da to nije u redu.
Zašto ne?
Želim ono što je najbolje za njega. Svi u ovoj kući to žele.
Zašto bi on onda želeo da umre?
To ne razumem.
To nije razumno, kao što on kaže.
Ne mogu to da dozvolim i ne mogu mu dati da to uradi u ovoj kući.
Zdravo.
Ne ostavljaj to tako, Havi! - Ma daj, mama!
Nosi to u svoju sobu.
Tvoj ujak želi da mu proveriš napravu.
- Torbu... - Da!
- Šta nije u redu? - Kotač se malo zaglavio.
- Zar nisi danas imao ispit? - Ne. A advokat?
Ona je sa Gene i dedom. Odveo ih je na plažu.
Mogli bi završiti u Korunji. Sa tom njegovom glavom...
Ne pričaj tako o svom dedi.
Skroz je posenilio.
Naravno, star je, šta bi ti?
Pa, da se skloni negde.
Ceo dan je u kući.
Kao da nam je potreban.
Šta?
Vidi, jednog dana... Ne znam kad, možda za mnogo godina...
Jednog dana ćeš jako žaliti zbog toga što si sad rekao. Toliko da ćeš želeti da te zemlja proguta.
Ali zašto? - Jednoga dana, videćeš. Jednoga dana...
Ovde je okean vrlo prevrtljiv. Oni koji se usude da se kupaju u njemu moraju biti vrlo oprezni.
Moj sin je skočio odavde.
Ne znam na šta je mislio.
Skočio je u vreme oseke i udario u dno i slomio vrat.
To je vrlo tužno.
Bog želi da ga sačuva živog.
Ali vi znate da on ne želi više da živi.
Ali, on meni nikada ništa ne govori, on mi nikad ne govori...
Vidite, svi ćemo ići u Raj, jer ceo naš život živimo u Paklu.
Slikao sam ga, da bi suci ili političari ili bilo ko, mogli odlučiti,
bolje razumeti...
Očito oni ne razumeu psihičku bol osobe, možda će ovako shvatiti da ovo nije život.
Zašto se tako smeješ, Ramone?
Kad ne možete pobeći i stalno zavisite od drugih,
naučite da plačete dok se smejete.
Dobro jutro.
Da li Ramon Sampedro živi ovde? - Da, ko želi da zna?
Vozila sam se i pomislila da bih mogla da ga posetim.
Čujem da ga puno ljudi posećuje.
U redu.
Samo kratko.
Zovem se Rosa.
Priđi bliže.
Odakle si?
Iz Boira. Došla sam biciklom.
O Bože, osećam se kao prava budala.
Zašto? - Pa, zato što ne znam šta da kažem. Ne poznajem te.
Ne brini o tome. Ne mogu raditi ništa drugo. Molim te, sedi.
Zašto si došla?
Ne olakšavaš mi. Šta radiš?
Radim u fabrici konzervi.
A takođe sam voditelj na Radiu Boiro, sredom i petkom.
Dakle, možda sam te čuo nekad - Da?
Ali to je samo amaterski... - Ne, stvarno si dobra - Da, očigledno, eh?
Razgovor mora da krene, posle toga niko me ne može zaustaviti.
- Imam 2 sinčića - Tvoj suprug?
Ne, pa, imala sam ga ali smo se rastali. - Ne smeta ti da budeš sama?
Da vidimo. Imam dečka, oca mog mlađeg sina...
Ali on me je napustio... i prekinuli smo. Sad sam sama, ali sretna.
Pitao sam u slučaju da imam ikakve šanse...
Zašto se smeješ?
Oprosti...
U redu je, šalio sam se.
Osim toga, ne mislim da bih želeo da se brinem o dvoje dece, dosta mi je moj nećak.
Videla sam te na TV pre nekoliko dana.
Vidiš, sad se približavamo...
Približavamo čemu?
Razlogu zašto si došla.
Čula sam šta si rekao i onda sam videla tvoje oči, stvarno su lepe.
Hvala.
I pomislila sam, ove oči su pune života! Zašto bi neko sa takvim očima želeo da umre?
Vidi, svi povremeno imamo probleme i ne moramo bežati od njih, znaš?
Ne, ne bežim od svojih problema... - Da, naravno da bežiš. Zato sam htela da dođem.
Zbog čega?
Da ti dam razlog za život.
- Da ti kažem da je život... - Koji život?
Vredan je toga...
Da vidimo, da li si došla da me vidiš ili da me uveravaš?
Ne, došla sam jer sam želela biti tvoj prijatelj, Ramone.
Ako želiš da mi budeš prijatelj, Rosa, trebalo bi da poštuješ moju želju.
Kako možeš biti tako zatvoren?
Ne osuđuj me. Ne osuđuj me, Rosa. Ne u mojoj kući.
Ili želiš da ja osuđujem tebe?
Da li želiš da te osuđujem? Zašto ne pričamo o pravom razlogu dolaska.
Zašto ne pričamo o činjenici da si očigledno frustrirana žena...
To te je probudilo ove subote u potrazi da daš smisao svom životu.
Da, beži. Možeš ti to.
Hvala ti puno. Dakle ti ne želiš ništa da ti dam?
Ne, dragi. Samo ostani tako raspoložen. Laku noć. - Laku noć.
Pa, sada je 8:45 i nalazimo se na Radiju Boiro.
Podsećam vas da možete zvati i tražiti vaše omiljene pesme.
Pre nego što nastavim, želela bih da posvetim sledeću pesmu nekome ko nas možda sluša.
Znam da inače sluša radio.
Volela bih da me nekad nazove i zatraži pesmu.
Iako znam da neće jer... Poslednji put kad smo se videli, nismo dobro završili.
Ali ako se to priznaje, želim mu reći da mi je žao.
Oprosti što sam te osuđivala, Ramone, budala sam, i tu ne mogu da pomognem.
Dosta... Za tebe moj prijatelju Ramone, "Negra Sombra" (Crna senka)
Da? - Zdravo.
Gene! Kako si?
Pa, još sam u kancelariji. Daješ nam previše posla, Ramon.
Samo se šalim.
Hej, prilog je bio spektakularan. Dobili smo puno poziva podrške.
Ovo će biti stvarno dobro za suđenje - Ako ti tako kažeš...
O, ma hajde! Moraš popraviti raspoloženje, inače ništa nećemo moći da uradimo.
Znao si da moramo ovo da uradimo. - Da, znao sam, znao sam.
Julija, advokat, želi opet da te vidi, ali ovaj put na duže.
Da li se zaljubila u mene?
To bi ti hteo, frajeru! Između ostalog, udata je.
Ne, kaže da si joj potreban da bolje pripremi slučaj.
To svi kažu.
Čekaj... Dve minute i tu sam.
Hej, da li si znao da onaj momak koji je došao s njom želi da izađe sa mnom?
Napuštaš me zbog fiškala? - Ne.
Malo si mi nesigurna.
Vidim sasvim dobro.
Tvoja noga.
Pa, da... pomiče se.
Da vidimo...ovo će biti lako. Samo trebaš da odgovoriš svojim srcem.
Glavom, misliš..
Glavom. Ne smeta ti da snimam, u redu?
Da počnemo od tvoje mladosti, pre nesreće.
Šta si tada radio?
Da li je to neophodno? Zaboravio sam sve o tome.
Da li ti je pamćenje tako loše?
Ne. Samo sam mislio da ćemo pričati o mom zahtevu za samoubistvo.
Hoćemo, Ramon. Samo, ovo je važno da bi se sudac poistovetio sa tobom,
i da bi te razumeo.
Zato moram znati ko je Ramon Sampedro i ko je bio.
Na taj način, to ćeš upotrebiti protiv mene kasnije.
Tako si tvrdoglav!
Ja sam tvoj advokat, na tvojoj sam strani. - U redu.
Kad sam imao 19 godina, spakovao sam se i putovao po svetu.
To sam radio nekoliko godina, do nesreće.
Čekaj, čekaj. Putovao si svetom kad si imao samo 20 godina?
Samo ne znaš kako. Brodski mehaničar.
Stalno govorim svom nećaku, da bi putovao bez novca, postani mornar.
Šta?
Hoćeš dokaz?
Ne, to je zato što ne vidim nijednu tvoju sliku ovde.
Kakav si bio u tim ranijim godinama?
Što? Jesam li tako ružan sad, ili šta?
Dobro, neću ništa više da te pitam. To je to.
Ne sviđa ti se raspitivanje o prošlosti, jel da?
Naravno da ne, ja gledam u budućnost.
I šta je budućnost za tebe? - Smrt, isto kao i za tebe.
Zar ne razmišljaš o smrti? Ne razmišljam samo ja o tome.
Da, da. Naravno da razmišljam o tome.
Samo se trudim da mi to ne postane jedina misao.
Sutra će padati kiša.
Mislim da je zviždao.
Ništa nisam čuo. - Da, jeste.
Šta hoćeš? - Utakmica je već počela.
Ali znaš da ne volim fudbal.
Zašto ga ne gledaš dole?
Hej, hoćeš da me uveriš, trebaš da mi daš pravi razlog.
"Depor" igra.
To nije pravi razlog.
Ali važno je. - Zašto?
Zato što je odlučujuće za ligu. Ako izgube ovu, mogu samo biti drugi.
OK, uključi.
Jesi li video? - Da.
Da li si ga i ti čuo da zvižduće?
Ramon mi je rekao da si pitala za slike.
Da.
Ovde negde mora biti neka.
Potražiću ih sutra.
Hvala.
Ako ti treba još pokrivača, pogledaj u ormanu.
U junu je još uvek hladno noću.
Manuela...
Ne, ne, ne. - Da, da, da.
Ne mogu to da prihvatim.
Manuela, ostaću par dana. Najmanje šta mogu jeste da pomognem u nečemu.
Ali dodaj to činjenici da radiš ovo besplatno.
Radim ovo zato što to želim. Manuela, molim te...
Dobro. Šta god da ti treba, molim te reci mi.
Hvala
Šta planiraš tamo?
Ništa.
Šteta što ne vidiš more odavde.
Bolje je ovako.
Tako ga mogu videti kad to poželim.
Kako?
Kada to želim, skoncentrišem se i zakoračim k moru.
Letim...
Predpostavljam da ti more mnogo znači.
Pa, more mi je dalo život i onda ga je oduzelo.
Ne znam da li to nešto znači.
Daj mi neke detalje o tom danu. Danu kad ti se život promenio, u redu?
Kako ti kažeš.
Dobro, prvo...
...kad se to dogodilo?
23.eg avgusta '68
Još si živeo sa svojim roditeljima? - Da. Bio sam još dete.
Bio si sam na plaži toga dana? - Ne, bio sam s nekim prijateljima,
Ali kako to da neko tako blizak s morem nije predvideo oseku?
Bio sam rastrojen.
Rastrojen?
Da, mislio sam o nekim stvarima.
I?
Dobro. Pusti to. Nije važno.
Vidim da ni ti ne želiš da pričaš o tome.
Ne. Samo se prisećam.
Kada sam shvatio da skačem u prazno bio sam u vazduhu,
Da li si ostao bez svesti? - Ne. Samo sam bio tamo...licem na dole.
Plutao...
Znaš, istina je šta kažu o onima koji trebaju da umru.
Odjednom ti se pred očima pojavljuju najvažniji trenuci u životu...
To mi se dogodilo.
I, šta si video?
Kažu da oni koji se udave, kada sav vazduh izađe, trenutačno umru.
Slatka smrt. Trebao sam da umrem tada.
Da li još viđaš sve te ljude? - Neke da, neke ne.
Ko je ova devojka? - Neka devojka.
Pa, pojavljuje se na mnogim slikama.
Živela je u gradu. Mogu li dobiti dim?
Pušiš li? - S vremena na vreme, za slučaj da me ubije,
ali ništa...
Bila mi je devojka. - Tvoja devojka? I šta se s njom dogodilo?
Neko vreme je dolazila u bolnicu. Jednoga dana je rekla nešto suludo o udaji.
I rekao sam joj da izađe napolje, da pokuša da nastavi svoj život na najbolji način i da me zaboravi.
Ali, da li si je voleo?
To nije bilo pitanje.
Kako?
Pitanje je bilo da li sam želeo da je volim u ovom stanju.
Kažeš mi da si odbio da voliš zato što...
Zato što ne mogu da volim.
Tek tako...
Pa, ono što trebam reći sucu, po tvom mišljenju je, da paraplegičari nemaju prava da se zaljube.
Ali ko priča o paraplegičarima? Govorim o sebi, Ramonu Sampedru.
Ima drugih načina vođenja ljubavi.
Naravno.
Da li te je ijedna devojka poljubila u poslednjih 27 godina?
Sad ćeš mi pokazati kako, zar ne?
Ovde je devojka iz Boira. - Devojka iz Boira?
Kristijane, rekla sam ti da dođeš ovde. - Rosa!
Zdravo, Ramone. - Rekla sam ti da dođeš ovde!
Ostavi ga , u redu je. Da li si dobro ili loše?
Loše. - Onda ćemo postati dobro zajedno.
Ja sam Julija. - Ja sam Rosa, drago mi je.
Žao mi je što vas prekidam.
Idem malo da vas ostavim same.
Kako si? - Dobro.
Nadam se da nisi ovde da mi daš neki od razloga za život koje uvek poneseš...
Ne. Nikako. Ovaj, ne znam...
Htela sam da te vidim. I htela sam da upoznaš moje sinove.
Tako je bolje.
Kristijane, budi dobar. Nismo kod kuće.
Ovo je Samuel. Sami, kaži zdravo.
Zdravo, Sami.
Zašto si u krevetu? - Zato što je nepokretan, već sam ti objasnila.
Je li tačno da ništa ne osećaš?
Šta je sad? Imaš li temperaturu?
To je samo to vreme, nikad ne znaš kakvo će biti.
Štrajkujemo jer nas već mesec dana nisu platili. Pa je ovo kao nedelja za nas.
Napravila sam doručak, seli smo u autobus i došli da te vidimo.
Šta se dogodilo? - Ništa.
Samuel, zašto plačeš sad?
Manuela...
Šta ti misliš o svemu ovome? Kaži mi istinu.
Šta mislim o čemu?
To što tvoj šogor želi da umre.
To je ono što on želi.
Dobro, ali...
...ali ti. Šta ti želiš? Šta bi ti volela?
Nije bitno šta bih ja volela.
Ramon želi da umre. Sve mi je sasvim jasno.
Da li želiš da vidiš nešto? - Nešto?
Da, dođi.
Kristijane, ostavi to na miru. - Ostavi me na miru!
Dobićeš batine da ćeš biti crven kao paradajz!
Skoro svaka od njih je pesma.
Nikada ništa ne bacam.
Nisam mogla. Treba mu dosta snage da ih napiše.
I njegov rukopis... Pogledaj...
Nikad nisam videla tako lep rukopis.
Dobro. Biću dole. - Manuela...
Trebaće mi vremena da pročitam sve.
Da li će ti biti problem da kažeš Ramonu da... - Da si otišla na plažu?
- ...U šetnju. - Hvala.
To je prvi i poslednji put da te dovodim ovde.
Ali mama, čovek sve to folira. - Poslednji put!
Da li ti je rekla kad će se vratiti? - Samo da ide u šetnju.
Ti možeš da odspavaš malo.
Ne možeš da se žališ. - Zašto?
Nije ni minut prošao otkako je ta žena došla u kuću. Da li praviš harem?
Manuela, znaš da sam oženjen samo s jednom.
Da, sa Smrću.
Da li želiš još nešto? - Ne.
Rekli su mi da ćeš biti ovde. I doleteo sam.
Manuela...
Zdravo.
Kakva je bila šetnja?
Čitala sam, Ramone.
Čitala sam sve što si ti napisao.
Znaš šta?
Ono što si pisao...
...prelepo je...
Pa...ti nisi samo advokat, već si i pisac.
Dobro. Samo ti mene ismejavaj.
Ali kažem ti da ovo može biti objavljeno.
Naravno da može biti objavljeno. U današnje vreme možeš da objaviš bilo šta.
Ne vidim bolji način da podržiš ono što tražiš.
To je tvoj glas.
Vidi Julija, ovo je bilo jasnije na početku.
Došla si ovamo sa razlogom, da mi pomogneš.
Umesto toga, počela si da propituješ o svemu. Da tražiš razloge...
Da ulaziš u moje osećaje...
Želiš li da odem?
Ono što baš sad želim je cigareta, molim te.
Svakako.
Idem po njih.
Julija, što se dogodilo?
Jesi li dobro?
Manuela!
Nije reč o tome šta se dogodilo, već o tome šta se moglo dogoditi.
Zato što...jednog dana, to su noge...
Ali drugog dana...
...možeš da oslepiš,
i možeš da budeš bolje ili ne moraš.
Imala sam sreću do sada.
ali onda je došao drugi udar,
pa sledeći, pa još jedan
i niko ti ne može reći kad ili kako će biti.
Niko ti ne može reći šta će da ostane od tebe, ako uopšte išta ostane.
Vaš suprug je vrlo optimističan.
I zašto je to dobro? Ako nema leka za ovo.
Koji je smisao buđenja, rada, ostvarivanja svojih želja ako na kraju dođe sledeći udar i ponovo padneš?
I opet se osjećaš kao govno.
To je besmisleno.
Zvala sam te jer želim da postanem član vašeg društva "Za eutanaziju"
Mislila sam o tome pre 2 godine kada sam dobila dijagnozu,
ali sam se predomislila u poslednjem trenu.
Ali ne posle ovog...
...ne posle ovog.
Ne mogu više da izdržim. Ovo nije život.
Da li tvoj suprug zna?
Ne znam da li želim da mu kažem. - Trebalo bi.
Strah je vrlo moćno oružje.
Strah ti ne ostavlja slobodu odlučivanja.
Ono što mi sad govoriš je proizvod straha.
Možda, posle, vrati se nazad, potpuno bez straha...
Da li je tvoja odluka zasnovana na strahu?
Trebalo bi podržavati ljude koji žele izvršiti samoubistvo, zar ne?
Ne.
Ti misliš da ja idem okolo pričajući ljudima s problemima da je najbolje da ih tako izbrišu?
Ne. Ono što podržavamo je sloboda. Sloboda onih koji žele da žive i onih koji žele da umru.
To je vrlo različito.
I CADASIL je vrlo nezgodna bolest, slažem se.
Ali samo tražim od tebe da razmisliš još malo.
Ramon mi je dao ovo za tebe.
Ako želiš, možemo da pričamo o tome neki drugi put.
Šta misliš o njoj?
Dobro je.
Stvarno? I ja mislim da je u redu.
Dobro. Drago mi je da sam te upoznala. - Hvala što si došla.
Nema na čemu.
Ostaću malo duže. - U redu.
"Draga Julija... Kad je Gene rekla da advokat želi moj slučaj,
postojalo je nešto što je uticalo na moju odluku.
To je bila činjenica da advokat boluje od degenerativne bolesti.
Mislio sam da samo neko u tom stanju može da me razume,
i podeli moje patnje...
Sad znam da je živeti u tom paklu ponekad vredno toga, ako upoznam ljude kao što si ti.
Vredno je moći podeliti cigaretu sa njima.
Ili, kao sada, brinuti o njima, makar to bilo samo pišući gluposti kao što su ove.
A pričajući o glupostima, ispravljam svoje zabeleške,
u nadi da ćeš doći uskoro i pomoći mi.
Za sad, moj nećak Havi mi pomaže prekucavajući ih na svom računaru.
Za ostale, život se nastavlja po starom, znaš.
Manuela stalno brine o meni pokrivajući me, da me ti sledeći put ne uhvatiš nespremnog.
Havi nastavlja da se svađa s dedom i ponekad im dam neki posao da provedu više vremena zajedno.
Ovog meseca su mi dolazili neki prijatelji u posetu. Neki od njih to rade već 25 godina,
i to nastavlja da me iznenađuje.
Oni uživaju da mi pričaju svoje priče...
Sećaš li se Rose? Devojke iz fabrike konzervi.
Mislim da je ovde našla neku vrstu utočišta
Pre neki dan je htela pomoći Manueli da me presvuku i završile su svađajući se.
Potvrđuje se opet da kad ovisiš o nekom za svaku sitnicu, gubiš svoju privatnost.
Pa... Nadam se da ću sačuvati svoje carstvo dok me ti ne oraspoložiš svojim dolaskom.
Grlim te."
Šta ima novoga?
Da vidim. Zašto je ovo ovde?
"No es asi la vida que va" (Život koji teče nije takav)
Ne gospodine. Treba pisati "No es asa la vida. Que va" (Život nije takav. Nipošto)
Ne. - Da. I to "Que" ima naglasak.
To "Que" ima naglasak. Vidiš li? Baš ovde.
"Smrt mi je prijatelj," gde je zarez?
Šta te uče u školi?
Morao bi obratiti pažnju na to što ti pričam.
Čak bi i tvoj deda bio bolji.
Vidi Havi, ako je ovo način na koji mi pomažeš, radije nemoj, u redu?
Teraš me da radim isti posao dva puta.
Daj mi štapić. Daj mi štapić.
Obrati malo više pažnje, u redu?
Havi, šta se dogodilo? - Ništa.
"Dragi Ramon, molim te oprosti mi što mi je trebalo ovako dugo da ti odgovorim na pismo.
Ali doktori su mi ograničili pristup računaru i uopšte, svaku aktivnost u kojoj ne koristim noge.
Uveravaju me da ću moći opet hodati al' mi kažu da ne trebam da nastavim tvoj slučaj.
U sobi za fizikalnu terapiju postoji veliki prozor
Povremeno, zamišljam da prolazim kroz njega i letim, kao ti, iznad Barselone.
Dođem do mora i nastavljam da letim sve dok ne vidim samo taj beskrajan horizont.
I zamišljam, budalasto, da ako ti radiš isto iz Korunje, možda ćeš obići svet ponovo.
I završavamo nalazeći se na nekom kraju planete.
Slažem se s tobom kad misliš na nedostatak slobode i privatnosti.
Pokušavam da se borim s tim, najviše zbog mog muža koji brine o meni s mnogo predanosti.
Ali istovremeno, odbijam da podlegnem inerciji,
kad mogu biti zahvalna na onom što dobijam, jer nemam drugog izbora nego to da prihvatim.
Nadam se da ću moći da te vidim za par meseci.
I da održim dato obećanje da ću ti pomoći oko knjige.
Do tada primi moju zahvalnost i zagrljaj od dobrog prijatelja."
Znao sam da ovo može da se dogodi, znao sam. Moraćemo da pokušamo ponovo.
Ne Mark, kako možeš da kažeš da ćemo morati da pokušamo ponovo?
Kao da je pravda tako brza u ovoj zemlji.
Ne. I sad sam ja ta koja mora da mu kaže.
Zahtev paraplegičara Ramona S. za odobrenje eutanazije odbijen je juče kao neispravan u svojoj formulaciji.
U izvodu se kaže da je sudski proces trebalo da počne u Korunji,
čiji je on stanovnik, a ne u Barseloni.
Mnogi glasovi su se podigli za vreme ovog slučaja, među njima je i velečasni Francisko de Galdar,
paraplegičar kao i Ramon.
Ramon kaže da ne želi više da živi, ali ja se pitam,
da li možda Ramon traži od ovog društva, od svih nas, neku vrstu pažnje.
O čemu ovaj priča?
Možda zato što mu ljudi koji ga okružuju ne pružaju ljubav ili podršku koja mu je potrebna.
Taj kreten!
Da li je moguće da je to što Ramon traži u stvari više ljubavi?
Zaista bih voleo da popričam s njim i da ga uverim u postojanje mnogih razloga za život.
Zar ti ne ideš u školu?
Nadam se da si sretan sad!
Cela porodica osramoćena na televiziji!
Ali ti samo nastavi, nastavi. Dok nam lica ne padnu od sramote.
A ti tata? Zar mu nećeš ništa reći?
Ne mešaj tatu u ovo. Šta god imaš, reci i završi s tim.
I reći ću ti nešto, Ramon. Ja sam stariji brat.
Saslušaj me, saslušaj me na trenutak.
Šta ako ti se dogodi neka nesreća sutra i ti umreš?
Da li si razmišljao o tome?
Šta će biti sa mnom? Trebao bih brinuti o porodici, zar ne?
O tvojoj ženi, sinu, tati... Sa ovom mojom bednom penzijom.
Ako ostanem živ, učiniću sve mnogo težim.
Reći ću ti nešto, Ramon. Ja sam stariji brat.
Ja sam stariji ovde. I dok sam živ, niko se neće ubiti ovde.
Niko se neće ubiti u ovoj kući. Zapamti to, Ramon.
Niko!
Dobro, sine. Idem. - Vidimo se sutra tata.
Idem.
Zdravo Manuela, došla sam da vidim Ramona.
Da li ti znaš koliko je sati?
Znam. Nisam mogla ranije. I objasniću Ramonu.
Ne verujem da je raspoložen za posete. Imao je loš dan.
Zašto ne dođeš sutra? Ili prekosutra?
Važno je.
Fabrika konzervi se zatvara.
Stvari ne idu dobro. Nemaju novaca za plate.
I zato smo otpušteni.
To nije u redu, do đavola!
Nije u redu.
Oprosti mi, Ramon. Nemam ti šta oprostiti.
Isplači se. Voleo bih da mogu da ustanem i zagrlim te.
Sad kad sam počela da štedim neki novac,
htela sam da ti kupim teleskop za Dan Mudrih.
Ne trebaš ništa da mi kupuješ, Rosa.
Stvarno ću se naljutiti ako potrošiš jedan novčić na mene.
Ali ja sam stvarno želela...
Želela sam nešto da ti poklonim. - Ali zašto bi mi ti nešto poklanjala?
Zato što mi mnogo značiš Ramon, ni ne znaš koliko.
Nijedan muškarac nije bio tako dobar prema meni kao ti.
Zar je bilo tako loše?
Da ne komplikujem stvari...
Sad znam da problem mora biti u meni, sigurno.
Muškarcima se ne sviđam zbog nečega.
Šta to pričaš, Rosa? Kako je to moguće?
Možda ono što si mi rekao kad sam došla ovde prvi put?
Isfrustrirana žena, rekao si.
Da, da. Ako sam te tad tako nazvao, sad te nazivam jakom i hrabrom,
dobrom i lepom. I nazivam imbecilima one koji to ne vide.
Rosa, molim te prestani.
Činiš da se osećam kao sveštenik, a mrzim ih već dovoljno.
Sedi ovde, dođi i sedi.
I ostavi moju ruku na miru, znaš da je ne osećam.
Moj sin kaže da foliraš.
Ali osećaš lice, zar ne?
Volela bih da mogu da ti pomognem. Uradila bih sve da ti pomognem.
Pomogla bi mi?
Da
Ne brini. Sve sam isplanirao tako da niko ne završi u zatvoru.
Imam neke prijatelje koji bi hteli da mi pomognu.
Samo mi treba još jedan. Neko hrabar, kao ti.
Ne.
Pomogla bih ti da ozdraviš...
Ne da umreš.
Hajde momci, idemo.
Držiš li ga?
Neće moći da prođe ovuda.
Ramon kaže da razume situaciju, ali neće da siđe dole.
Dobro. Nije važno. Brate Andres,
idi gore i reci Ramonu...
...i dok god se ne nađemo u večnosti. Život nam ne pripada...
I mi idemo ka besmislenim krajnostima buržoaske definicije privatnog vlasništva
Ubijaš me.
Ali Crkva je prva koja je posvetila privatno vlasništvo.
Ne mogu to da mu kažem. - Kako?
Da li bi trebalo da mu kažem?
Sloboda da izaberem svoja uverenja...ne, njegova uverenja i odluku o njegovom životu.
Dobro, sad ti njemu reci.
Zašto crkva održava sa takvom strašću taj stav o užasu smrti?
Zato što zna da bi izgubila velik broj svojih vernika
ako ljudi izgube svoj strah od odlaska na drugi svet.
On vas podseća da je prema izvršenom ispitivanju, 67% Španaca za eutanaziju
Dobro, dobro. Sad ti njemu reci da se moralna pitanja ne rešavaju ispitivanjima javnog mnenja.
Zato što je isto tako mnošvo Nemaca podržavalo Hitlera.
Sad će me uporediti sa Hitlerom. To je vrlo uvredljivo.
Ne, ne to.
Pitaj ga kakve veze ima Hitler s bilo čim.
Ne, čekaj... Oče Francisko, čujete li me?
Da. Ramon čujem te.
Zašto mešate kruške i jabuke?
Nadam se da niste došli ovamo zbog demagogije.
Zato što vi jezuiti znate dosta o tome.
Ne, ne. Naravno da nisam.
Ali zato što ti iznosiš svoju demagogiju, moj dragi Ramone.
Ne misliš li da je prava demagogija reći "Umreti dostojanstveno"
Zašto ne ostaviš eufemizme sa strane i nazoveš stvari pravim imenom, sa svom svojom sirovošću.
"Oduzimam sebi život" i to je to...
Nastavljate da me iznenađujete vašim interesom za moj život, kada Institucija koju predstavljate,
prihvata kazne smrću i tamničenje već vekovima, i spaljivanje na lomači onih koji misle drugačije.
Sad si ti taj koji se bavi demagogijom.
Naravno, ostavljajući eufemizme sa strane, kao što ste rekli, to je ono što mi ostaje, zar ne?
Spalite me živog.
Spalite me što branim svoju slobodu.
Ramone, prijatelju...
Prijatelju?
Ramone, prijatelju. Sloboda da uništiš život nije sloboda.
A ni život koji eliminiše slobodu nije život.
Ne zovi me prijateljem! I ostavi me na miru.
Hajde. Idemo.
Vi...vi izgledate kao dobri ljudi, dajte mu razloga da živi.
Dokažite mu da život nije samo pokretanje ruku i trčanje unaokolo,
ili šutiranje lopte. Do đavola! Život je nešto drugo, zaista!
Život je mnogo više. Čujte to od mene.
I šta želite od nas da uradimo?
Da mu začepimo usta da ne može da govori?
Ili da ga stavimo da spava sa zvečkom kao malo dete?
Vidite. Pojavili ste se na televiziji i nešto što ne mogu izbaciti iz glave...
Manuela, pusti to.
Rekli ste da Ramonova porodica njemu nije pružila dovoljno ljubavi...
Trebalo bi da znate da u ovoj kući niko nije prestao da voli Ramona nijednog jedinog dana.
Niti jednog dana.
Brinem se o njemu već mnoge godine i volim ga kao sina.
Ne znam koji od vas dvojice je u pravu.
I ne znam da li je istina to što pričate o tome da život pripada Bogu, a ne nama.
Ali znam jedno...
Imate vrlo dug jezik.
Rosa, rekla sam ti da to nije potrebno. Već sam obrijala Ramona.
Da, da. Ali ja mogu bolje.
Gde držite sapun?
Ovde su.
Ne osećam ništa. Da li si sigurna da je unutra beba?
7 meseci stara, dragi moj.
Pa, ne miče se - Ti si taj koji se ne miče.
Sad, sad, sad! - Vidiš.
Sretan je što te vidi - Koje ćete mu ime dati?
Još ne znamo.
Pa, nazovite ga Ramon i kad vas jednog dana bude pitao zašto, ispričajte mu priču.
Bolje je da mu ti ispričaš.
Tu je još neko ko se veseli što će te videti.
Ne, ne. Ne tako. - Deda, ćuti.
Kako to da mi ništa niste rekli? - Hteli smo da te iznenadimo.
Ovo je poklon za Dan Mudrih.
Otvoriću prozor, stvarno je vruće ovde.
Bolje da izađemo i ostavimo vas malo same.
Mornaru, kako si?
Piješ li kafu, Mark? - Da, molim.
Kako si Rosa? - Dobro.
Ramon mi kaže da si našla novi posao.
Da, brinem se o nekim starijim ljudima.
Da li će ta žena ostati dugo?
Nekoliko sedmica, zavisi od toga koliko će im trebati za knjigu.
Pa, pretpostavljam da neću moći da ga obrijem. Vidimo se drugi put.
Zdravo Rosa.
Dobro, suci imaju vezane ruke zbog legalizacije.
Pokušaćemo da dobijemo izjavu
u kojoj predlažemo vladi da promeni kazneni zakon.
- Vladi? - Vlada je tu da nam služi, Havi.
Tvoj ujak je vrlo važan.
Porota se neće složiti s nama, to već znamo.
Ali ne možemo da se oslonimo samo na javnost.
Havier, pomozi mi oko krava.
Trebalo bi da uverimo suce da je Ramon sasvim priseban i lucidan.
To bi nam puno pomoglo ako bi on sam dao izjavu.
Manuela, moramo da izvedemo Ramona iz kuće.
Možeš li mi reći šta si ti radio tamo?
Da li znaš o čemu oni pričaju? Šta oni žele?
I šta ja da radim? Da se zaključam u sobu?
Da li razumeš šta oni zapravo žele?
Šta će se dogoditi ako pobede na sudu?
Tvoj ujak će dobiti injekciju i umreti, kao pas. I nikada ga više nećeš videti.
Nikad ga više nećeš videti, Havier.
Ili misliš da je smrt tako sjajna?
Molim te, upotrebi svoju glavu.
Smrt je jako ozbiljna stvar, čuješ li me?
Tvoj ujak će da umre i nećeš ga više videti. - Ostavi me na miru.
Nije da mu se to ne sviđa, on samo ne želi da koristi kolica.
Izvesti ga iz kuće jednom ili dvaput godišnje je pravi uspeh.
Vrlo je važno da Ramon pođe na ovaj put.
A kada će to biti?
Mislim da će suđenje početi na proleće.
Tako da ćemo imati vremena to da mu objasnimo.
Postoji samo jedna stvar gora od smrti sina.
A to je kada on želi da umre.
Dobro, hajdemo na posao.
"...da budem u tebi, zauvek, moja zavodnice, voljeno more"
Da li stvarno možeš da osetiš miris mora odavde?
Da, ponekad ujutro, ako ima vetra.
I prozor bude otvoren, mogu da ga osetim kao da je tu.
Imaš odličan nos.
Mirisi mi verovatno daju snažnije doživljaje...
Više fantazija...
...tvoj miris, na primer.
Moj miris?
Da, on je prva stvar koju zamišljam kad sanjarim o tebi.
Stvarno?
A o čemu su ta sanjarenja? - Obične stvari.
Sve imaju nešto zajedničko...
U svima mogu da se krećem...
I stojim uspravno i putujem tamo gde zamišljam da si ti tog trenutka.
I kada zamišljam da si ovde, na primer,
priđem ti sasvim blizu.
I uradim ono što sam želeo toliko puta.
Onda tvoj miris postane jači i omamljujući
Mogu da osetim tvoje otkucaje srca i onda osetim tvoje ruke...
I onda izgubim razum... izgubim razum...
Da li je vreme u redu?
Julija...
Julija, da li si budna?
Da.
Ne mogu da spavam.
Zašto?
Svrbi me jedna noga, možeš li doći da je počešeš?
Noga...
Donela sam mu malo kolačića.
Znam da ih voli. - Rosa, molim te, slušaj me. -Ja ih spremam.
Rekla sam ti da ne moraš išta da mu kuvaš, da ga kupaš ili ga briješ. Ništa ne moraš.
Ja vodim računa o Ramonu. Razumeš li?
Dobro, onda to želim da čujem od njega. - Ne, već mi je rekao.
Osim toga, vrlo je zauzet sada.
Da li je sa njom?
Volela bih da sam i ja advokat. Ali naravno...
Nemoj da plačeš, Rosa, nemoj da plačeš. - Ako ne želiš da me viđaš, molim te, reci mi.
Naravno da želim da te viđam. - Ne izgleda tako.
Stvarno, šta ti...
Rosa... Rosa...
Spustila je slušalicu.
Da li bi mogla opet da je nazoveš i ostaviš me samog na minutu?
Šta se događa između vas dvoje, Ramon?
Ali, Julija...
Zašto bih bilo šta morao da ti objašnjavam?
Ne razumem zašto mi tako odgovaraš, onda ne znam šta ja radim ovde.
Osim ako, ti misliš da se ovde ništa ne događa.
To što si me juče poljubio ništa ne znači?
Pogledaj se.
Pogledaj se kako sediš tu.
Pogledaj se.
I sad pogledaj mene.
Gde to idemo, Julija?
Pogledaj nas.
Nisam završila.
O čemu razmišljaš?
Da ne razmišljaš o tome šta se dogodilo?
Naravno da razmišljam o tome. Stalno.
Svakoga dana. To je kao noćna mora.
I samo znam da će biti sve gore i gore sve dok ne završim kao biljka.
Tako sam došla do zaključka da ću radije...
Napraviću to, Ramon.
Uzeću sebi život.
Ali pre toga, ako ti želiš, ljubavi moja...
Volela bih da ti pomognem.
Da odemo zajedno...
Ništa ne govoriš? Ovo nisam očekivala.
Kad?
Ne znam. Skoro smo završili sa knjigom i...
Ići ću u Barselonu i naći izdavača tako da možeš da je objaviš.
I onda ću se vratiti s prvom kopijom. Tog dana, Ramon. Tog istog dana.
Slušaj me, u najgorem slučaju dobićemo podršku javnosti.
Ako je presuda negativna, rasprava će postati žučnija.
Ne budi glup... - Ne razumem... - Da li si dobro? - Da, da.
Novosti, koje novosti?
Mark, budi pažljiv, molim te. U redu je, u redu. Šta se dogodilo, Ramone?
Stigli smo.
Ali to nije važno.
Slušaj me, ako niko ne preduzme taj korak, ako svi pognu glave i niko ne pokuša da se usprotivi, suci...
I šta nam je činiti, Manuela? Mislim na put u Korunju.
Da li ću odlaskom na to mesto izgubiti svoje vreme?
Znajući da me neće saslušati.
Dobro, mislim da je danas to gubljenje vremena, ali možda će sutra nekome biti od koristi.
Dobro. Hajdemo, pogledajmo te suce u oči.
Havi, gde su kolica? - Kolica?
Ne znam, verovatno tamo iza.
Dakle, želim da ih izneseš i očistiš. Onda dovedi dedu i objasniću vam. Napravićemo neke promene.
Da li ćeš staviti motor?
Treba tu da se preseče ovde i ovde. - Da pustimo naslon da se pokreće, je li tako?
Treba da se preseku ove cevi ovde i spoje se sa vijcima da se mogu okretati. Jesi li shvatio?
Da, da. - A ti tata?
Ovako ćeš ležati, sine. Može ti se dogoditi da zaspiš na suđenju.
Neću ako budu govorili nešto interesantno, tata.
Umreti da bi živeo.
PISMA IZ PAKLA
Treba da stavite jastuk ovde da mi podupire glavu.
Da slučajno ne padnem i slomim vrat.
Hej, Havi. Da li si shvatio? Da slomim vrat... Slomim vrat...
Deda...
Vidi, ako ćeš tako da mi pomažeš, bolje nemoj ništa da radiš.
Da li te previše stežem? - Mene pitaš?
Sačekaj malo, Ramone.
Manuela, molim te. Kao da ne izgledam dovoljno glupo.
Bolje ovako nego da nazebeš.
I da se nisi usudio da je skineš.
Vi ste Ramon Sampedro, je li tako?
Stvarno sam želeo biti taj koji će da vas vozi.
Živeti je pravo, nije obaveza!
Pogledaj sve te ljude. - Koga smo ubili, eh?
Ramone, osećaš li se usamljenim zato što si jedini Španac koji je zatražio eutanaziju?
Da, pa, ovo je prvi javni zahtev. Ali ovo se događa već godinama.
Šta očekujete od sudaca? Šta ćete im reći?
Samo želim da im kažem da sam sasvim svestan i lucidan.
Tišina.
Možemo li posle da razgovaramo?
Tišina, molim.
Zakonom je deklarisano kao zabrana, što ukazuje na pravo na privatno vlasništvo.
I što takođe konstituiše izražavanje prava da se ne trpi bol ili ponižavanje.
Ispravno je reći, ko god da vidi svoju poziciju kao ponižavajuću, kao u slučaju Ramona Sampedra,
on bi trebalo da ima pravo da odlučuje o svom životu.
Činjenica, niko ko pokuša samoubistvo i preživi, ne bude osuđivan kasnije.
Ali... Ali kad vam je potrebna pomoć nekog drugog
da umrete dostojanstveno, tada se zakon suprotstavlja ljudskoj slobodi i kaže im
da život koji žive nije njihov, da ne mogu da odlučuju o njemu.
Ovo, Časni Sude, može biti napravljeno samo na osnovu metafizičkih ili religijskih uverenja.
U zakonu, ponavljam...
to je deklarisana zabrana.
Časni Sude, tražim zakonski odgovor, ali iznad svega racionalan
i human.
I sad, uz Vašu dozvolu, Ramon Sampedro želi nešto da Vam pročita.
Odbija se.
Moj Vam se klijent želi direktno obratiti, da čujete njega samog...
Savršeno dobro poznajete pravilnik.
Naravno da znam, odlično ga poznajem.
Ali nisam znao da je toliko nebitno za Vas da date tri minute Vašeg vremena.
Tri...
Da saslušate čoveka koji čeka već 28 godina...
Ako želite promeniti pravilnik...
promenite zakon.
Da, naravno. To mi je već poznato.
Ovaj slučaj je spreman za donošenje presude.
Dobro...Znala sam da ovo nećeš uzeti za ozbiljno.
To je sve što ljudi rade. Smeju mi se. Ti nećeš biti drugačiji.
Rosa, oprosti mi. Samo, u poslednje vreme mi se svašta pomalo događa.
- I... I malo mi je previše svega. - Zašto?
Nije mi dozvoljeno da se zaljubim u paraplegičara ili šta već?
Je l' to tako čudno?
Pa, možda bismo trebali da razjasnimo neke stvari. Posebno kad spominjemo nešto složeno kao ljubav.
Složeno? - Da Rosa, složeno.
Bez obzira koliko mi ti izjavljivala ljubav, ja nikada neću biti siguran da je ta ljubav prava.
Ili samo idealizacija čoveka kojeg si želela da nađeš, a nisi mogla.
Ali o čemu ti pričaš, Ramone? Ne pokušavaj da me zbuniš.
Ili voliš ili ne. Ne možeš racionalizovati ljubav.
Dobro, u tom slučaju, šta želiš da uradim? Da li želiš da se preselim kod tebe?
Za mene je dovoljno da mogu da te posetim s vremena na vreme.
Naravno da možeš. Naravno da možeš.
Da, ali koliko dugo?
Rosa. Nemoj tražiti od mene da ostanem živ za tebe, zar ne?
Šta ako ti kažem da...
da mi ti daješ snagu da živim, Ramone.
Čekaj, čekaj. Stani malo s tim na čas.
Sedi ovde.
Da vidimo. Voliš svoju decu? - Naravno da volim.
Dobro, tu se nalazi tvoja životna snaga.
Nemoj mi davati tu odgovornost, Rosa.
Da li to nazivaš ljubavlju? Da me držiš ovde protiv moje volje?
Vidi...
Osoba koja me stvarno voli je ona koja će mi pomoći da umrem.
To je ljubav, Rosa.
Draga Julija...juče sam dobio presudu okružnog suda.
Suci razumeju želju da umrem, ali me podsećaju da je zakonom kažnjivo da mi se pomogne.
U drugo vreme, ovo bi me jako povredilo.
Gurnuti me na taj put bez izlaza gde se dani i noći nikad ne završavaju.
Ali sad osećam da se sve ubrzava i da će objavljivanje knjige biti uskoro.
I sa njom ćeš se vratiti, Julija. Moja Julija...
I to će biti najslađa smrt koju mogu zamisliti...
To će biti ljubav, čista i uzajamna.
I to će biti povratak ravnoteži. Konačnoj ravnoteži.
Poljubac, draga prijateljice.
Dobro, vidimo se kasnije.
Trebam li da je otvorim?
To je knjiga!
Vidi, knjiga. Ti si na koricama.
Miriše odlično.
Ovo je za tebe.
Idem da pokažem mami.
Zašto... zašto...Zašto ne mogu da budem sretan sa ovim životom?
Daću ti tablete za smirenje.
Zašto želim da umrem? Zašto želim da umrem?
Daj mi još dve, Manuela.
Manuela, zbog bolova, još dve me neće ubiti.
Daj mi još dve.
Uskoro će ti biti bolje.
Kako se osećaš? - Dobro.
Koliko je sati?
Jedanaest. Nisam htela da te budim.
Devojka iz Boira je zvala već tri puta danas.
Šta je htela?
Rekla je da želi da priča s tobom o nečem važnom.
Za nju je uvek sve važno. - Okreni njen broj umjesto mene, molim te
Želiš da je zoveš? Zašto ne sačekaš da te ona nazove?
Ona jedva plaća svoj račun za telefon. Zovi je, molim te.
U redu, Ramone. Uvek si tako dobar.
Ramon? - Šta se događa, Rosa?
Moram da te vidim. Moram da pričam s tobom.
Rekao si da treba da te zovem pre nego što te posetim. - Da. Da li se nešto dogodilo?
Mogu li sada da dođem?
Vidi, Ramon, rekao si da imaš plan ili tako nešto.
Da si smislio način kako da izvedeš svoj plan, ako suci presude protiv tebe.
Da, Rosa, ali već sam te molio da mi oprostiš, zar ne?
Rekao sam ti da zaboraviš.
Jesi. Ali ne mogu.
Ne mogu, znaš.
Zato što te sud prošlog meseca odbio. A ti i dalje razmišljaš da to uradiš.
Da li te to toliko brine? Da ću naći način?
Pa, da li ćeš uraditi to? - To nije tako jednostavno, Rosa. Ali ne brini.
Bićeš poslednja osoba koja će saznati.
Ramone...
U stvari shvatila sam... Razumela sam što si mi rekao u Korunji.
"Osoba koja me stvarno voli biće ona koja će mi pomoći"
Potpuno sam sigurna u ono što osećam, Ramone.
Volim te.
Da li želiš da ti pomognem?
Rosa...
Ne šalim se, Ramone. Da li želiš da ti pomognem?
Ali šta ćeš im reći? Hose, čekaj...
Da li si me čuo! Neću to dozvoliti.
I šta ćeš povodom toga uraditi? Vezati me za krevet?
Ili ćeš me nakljukati tabletama za spavanje kao što su to radili u bolnici?
Niko me neće sprečiti da odem odavde. - Ja hoću!
Ni ti! - Hoću.
Videćemo još oko toga!
Ili to znači da ništa ne vredim u ovoj kući?
Ja sam stariji brat. Ja sam glava porodice!
Da li ti misliš da to meni nešto znači?
U mojim godinama?
Za mene je važno šta ljudi imaju u glavama, a ti nemaš ništa u svojoj.
Neću više da budem rob tvom ignorisanju, niti tvojoj lažnoj savesti.
A šta sam ja? Ja sam isto rob.
Šta misliš kako sam se osećao kad sam napustio more?
Celi moj život ovde, živeći od ovih prokletih voćnjaka...
Da budem s tobom. Da budem samo s tobom.
Ja, moja žena i sin. Svi smo robovi!
Zdravo. - Zdravo.
Tvoj ujak ide u Boiro. - Boiro?
Zašto?
Da provede neko vreme tamo, kako kaže.
Živeće sa tom ženom, Rosom.
Da li će se venčati? - Neće.
Kakva je to priča o odlasku?
Koliko dugo?
Želim da ti poklonim moju knjigu. Eno je tamo.
Ali zar ih nema još ili šta ? - Naravno, ali ovo je prva kopija.
Otvori gde je obeležena.
"Mom sinu"? - Da. Pročitaj je, molim te.
Mom sinu.
Oprosti mi sine što se nisi rodio.
Nisam kriv što te ostavljam.
To su se ruže uplašile.
Oprosti mi što se nisam mogao igrati s tobom.
Ne znam da li si se rodio kad sam otišao.
Zauvek pamti da te i dalje volim.
Poljubi majku umesto mene.
I ne mrzi me.
Nije dobro mrzeti.
Pa... jesi li shvatio?
Da. - Da vidimo.
Pa, ovo je o sinu kojeg nikad nisi imao, kao da pričaš s njim.
I tražiš da ti oprosti što ga nisi imao.
Dobro. Ali što sam dodao tu dole?
"Za Haviera." - Pa? - Pa šta?
Zar ne razumeš šta sam želeo da kažem?
Ali ja nisam tvoj sin.
Naravno da nisi...
Ali ako ti posvećujem tu pesmu, to je sa razlogom, zar ne?
Ali ja nisam tvoj sin.
Ne znam šta li vas to uče u školi. Izlazi odavde. Izlazi.
Svi ste tako čudni.
Ramon? Kako si? Čekaj malo, ne čujem te.
Reci mi, dragi. - Odlazim sutra.
Da, Rosa mi je rekla danas popodne. Sigurno si nestrpljiv.
Malo.
Hej Ramon, istraživala sam o tome, znaš...
Šta? - Pa o tome... - O prašku?
Da, o prašku. Treba da izvažeš tačnu dozu od 200 mg. Ali verovatno je malo bolno. Samo da znaš.
Gene. Najbolje je da zaboraviš sve to. Brine me da jednog dana možeš biti upletena.
U stvari, zbog toga te zovem, želim da se pozdravim i ne bismo se trebali više čuti.
Zbog tvoje sigurnosti. Ne trebaš da pričaš ni sa Markom o ovome.
Da, da. Razumem. Dakle ovo je zbogom. - Bolje je ovako.
U redu, u redu... u redu. Da ti kažem nešto...
Ramon, razmisli o tome dobro, koliko god vremena da ti je potrebno.
Ne budi pod pritiskom. Mislim, ne radi to zbog primera ili da ne bi razočarao javnost, ili nas u udruženju.
Niko te ne tera da to uradiš, da li me razumeš?
Da li me razumeš, Ramone? - Ne i ti, Gene, molim te.
Oprosti, Ramone. - Zbogom, Gene.
Želim ti sretan put, partneru.
Zbogom Manuela...
I ti Havi, molim te, budi dobar.
Razumeo sam šta si mislio u onoj pesmi.
Dođi malo.
Zagrli me.
Učini mi uslugu. Brini se o dedi.
Dobro Ramon, idemo.
Možeš li zatvoriti vrata, mali?
Hajde, zatvori ih.
Šta ćeš raditi u Boiru, šefe?
Idem na plažu. Da promenim pogled.
Da promeniš pogled? To je sjajno.
Ovo je najbolje što sam mogla naći sa novcem koji si mi dao.
Rekla sam im za pogled. Da li ti se sviđa?
Gde treba da potpišem? - Šta da potpišeš? - Da te ženim.
Zaspao je.
Naravno. S obzirom da se ne mičem.
Ramone. Ako postoji život posle smrti...
Znam da će zvučati suludo, ali...
Molim te pošalji mi znak... - Znak?
Bilo šta. Nikad se nisam plašila duhova. Biću vrlo nestrpljiva. Čekaću. Hoćeš li?
Naravno.
Ali, među nama, mislim da kad umremo, nema ničeg. Isto kao pre nego što smo se rodili. Ničega.
Kako možeš biti tako siguran, Ramone?
Niko to ne zna.
Ne, nisam siguran.
To je samo osećaj. Kao kad moj otac pogleda u nebo i kaže "Sutra će padati kiša" i ona padne.
To je osećaj.
Ali tu je nešto što ne smeš da zaboraviš. Biću u tvojim snovima.
Dolaziću noću u tvoj krevet i vodićemo ljubav.
I u slučaju da ti ne kažem u snovima, kažem ti sada.
Hvala ti, Rosa, iz dubine moga srca. Hvala ti.
Suci, političke i religijske vođe. Šta dostojanstvo vama znači?
Šta god da je odgovor vaše savesti znajte da za mene ovo nije dostojanstven život.
Želim bar da umrem dostojanstveno.
Danas, umoran od sporosti institucija, vidim da sam primoran da napravim to kao krivac, kao kriminalac.
Treba znati da je proces koji je vodio k mojoj smrti
bio pažljivo podeljen u manje akcije koje nisu zločin same za sebe.
I da su njega izvršile neke prijateljske ruke.
Ako ikad država bude htela da kazni moje pomagače
predlažem da im se odseku ruke, jer je to sve što su oni dali.
Glava, mislim na svest, bila je moja.
Kao što vidite, pored sebe imam čašu vode
koja sadrži smrtonosnu dozu cijanida.
Kad je popijem, prestaću da postojim.
Odreći ću se svoje dragocene imovine. Mog tela.
Verujem da je život pravo, a ne obaveza, kao što je to bio u mom slučaju.
Prisiljen da prihvatim ovu žalosnu situaciju 28 godina, 4 meseca i nekoliko dana,
posle sveg ovog vremena, završavam pređeni put i ne mogu da računam na sreću.
Samo vreme koje sam proveo mimo svoje volje, tokom većeg dela mog života,
To je moj saveznik od sada.
Samo vreme i razvoj svesti će odlučiti jednog dana da li je moj zahtev bio opravdan ili ne.
Dobro...
Vruće je...
A Mark, da li i on dolazi? - Na plaži je sa našim sinom. On voli more.
Neće ni pomisliti o ulasku unutra. - Ne? Previše je hladno.
Kako si? - Dobro.
Da li će me razumeti? - Da...
Mislim, da li još uvek prati razgovor? - Da, da. Nekad je teško, ali...
Pa... Idem da je vidim, vidimo se kasnije. - Vidimo se.
Zdravo, Julija.
Zdravo. Kako si?
- Dobro, a ti? - Pa, ovde...
Imaš vrlo lepu kuću. Prelepu.
Dobro, znaš da mi je Ramon ostavio mnoga pisma.
Mislim da se zabavljao ostavljajući svoje zapise unaokolo za posle smrti.
Stvar je u tome što sam pre neki dan
našla ovo pismo za tebe.
Koji Ramon?
Ramon Sampedro... Tvoj prijatelj.
Ja sam vas upoznala. Sećaš li se?
Ti?
Da.
Vrlo je lepo ovde.
"More u nama, more u nama...
I u laganoj dubini
Gde se snovi ostvaruju
Dve odluke se spajaju da ispune želju
Tvoj i moj pogled
Kao jeka što se ponavlja, bez reči
Dublje, dublje
iza svega, kroz krv i kosti
Ali uvek se probudim
i uvek želim da sam mrtav
da ostanem sa mojim usnama
zapletenim u tvoju kosu..."